Antiikin+pääpiirteet+kirjallisuudessa

Antiikin tyylikaudella tarkoitetaan antiikin Kreikassa ja Roomassa vallinnutta tyylikautta joka sijoittui n. 700-luvulta eaa, 300-luvulle jaa. Tämä tyylikausi sijoittui maantieteellisesti koko itäisen Välimeren alueelle. tämä n. 1000-vuotinen aikakausi voidaan jakaa moneen eri aikakauteen, joihin jokaiseen liittyy tiettyjä kirjallisuuden kausia.

homeerinen aika (700-luku eaa.)
Koko kreikkalaisen kirjallisuuden perustana ovat Homeroksen eeppiset runokokoelmat Ilias ja Odysseia. Homeeriselle tyylille ja eeppisille runokokoelmille yleistä on keskittyminen yksittäiseen teemaan tai toimintaan, seuraten sitä suoraan ja johdonmukaisesti. Lauseen muodostus ja sanavalinnat ovat selkeitä ja yksinkertaisia.

arkaainen aika (600-500-luvut eaa.)
Arkaanisella kaudella kehittyi lyyrinen runous, joka sai nimensä siitä että se esitettiin lyyran säestyksellä. Siinä keskityttiin usein yhteiskunnan teemoihin, kuten politiikkaan, rakkauteen, juhlimiseen.

klassinen aika (508-323 eaa.)
Klassisella kaudella Kreikassa kehitettiin draama, johon kuuluu tragedia ja komedia. Tragedia on perinteinen murhenäytelmä, ja aiheet olivat yleensä sankariteemoja ja legendoja. Tragedioissa oliusein samanlainen yksinkertainen juoni, mutta vuorosanat ja kuoron laulamat osuudet vaihtelivat. Komedia taas oli vastakohta tragedialle, eli huvinäytelmä. Komedioissa juoni oli huoleton ja pilkan kohteena oli aina joku henkilö, tai instituutio.

Myös historiankirjoitus sai alkunsa klassisella kaudella. Merkittävimpiä klassisen ajan historioitsijoita olivat Herodotos ja Thukydides. Ennen tätä, varhaiset historijoitsijat kirjoittivat teoksensa eeppisten runojen pohjalta. Herodotoksen //Historiateos// oli ensimmäinen, joka esitti historian tapahtumia proosamuodossa, eikä eepos- tai kronikkamuodossa

Kirjallisuudessa eepos nousi uudelleen suosioon. Hellenismin ajan runsasta kirjallisuutta hallitsi realistisuuden lisäksi teennäinen oppineisuus. Proosakirjallisuuteen syntyi uusi laji, romaani. Myös seikkailutarinat olivat suosittuja.

Roomalainen kirjallisuus saa alkunsa n. vuonna 240 eaa, saadessaan hyvin vahvoja vaikutteita kreikkalaisesta kirjallisuudesta. Latinankielisen kirjallisuuden alkuna voidaan katsoa olevan se, kun Livius Andronicus käänsi kreikkalaisia näytelmiä latinaksi. Myöhemmin hän käänsi myös Odysseian latinaksi. Latinan kirjakielen kehittymättömyys rajoitti sen käyttöä pitkään, ja ensimmäiset Rooman historian teokset olivatkin kirjoitettu kreikaksi. Latinankielisen kirjallisuuden alkun tärkeimpiä runoilijoita ovat Naevius (n. 270–201 eaa.), joka loi ensimmäisen roomalaisen eepoksen //Bellum Poenicum// saturnista mittaa käyttäen, jossa määräsivät tavujen määrä, ja Ennius (239–169 eaa.), joka eepoksessaan //Annales// siirtyi kreikkalaisperäiseen heksametriin, jossa taas vuorostaan perustui tavujen pituuteen. Kyseinen teos piti Rooman kansalliseepoksen asemaa Vergiliuksen //Aeneiksen// julkaisemiseen asti. Myös Näytelmäkirjallisuus sai Roomassa jalansijaa. Rooman merkittävimpien tragediarunoilijoiden sanotaan olleen Pacuvius (n. 220–130 eaa.) ja Accius (n. 170–85 eaa.). Kuuluisimmat näytelmäkirjailijat olivat Plautus (n. 250–184 eaa.) ja Terenteus ( n. 195–159 eaa.), jotka käänsivät kreikkalaisia näytelmiä latinaksi. Tällä kaudella syntyi myös roomalainen satiiri, jonka alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa. E nsimmäisenä merkittävänä satiirikkona pidetään Gaius Luciliusta.

Klassinen kausi (80 eaa.–14 jaa.)
Klassisen kauden alun merkittävimpiä kirjailijoita ovat Cicero ja Julius Cecar. Cicero kehitti proosatekstiensä avulla latinan kieltä luomalla uudissanoja monille abstraktikäsitteille. Caesarin tunnetuimmat teokset, //G////allian sota// ja //Kansalaissota//, ovat selkeää asiaproosaa. Kieleen ja tyyliin liittyviä näkemyksiään Caesar esitteli teoksessaan // De analogia // (Kielen lainalaisuudesta), jossa hän muun muassa kehoitti sanaston rajoittamiseen ja normalisointiin. // Gallian sodassa // hän itse näytti tästä esimerkkiä: teoksessa ei käytetä kuin noin 1500 eri sanaa. Ceacarin ja Ciceron kieli tuli myöhemmin nii arvostetuksi että sitä alettiin kutsumaan "klassiseksi latinaksi". Myös latinalainen runous kehittyi paljon klassisella kaudella, jonka suurimpana vaikuttajana oli Catullus ja hänen piirinsä, Neoteerikot. Vanhan ja raskaan, isänmaallisen epiikan sijaan he halusivat luoda henkevää ja taidokasta runoutta. Aiheet vaihtelivat rakkauslyriikasta pilkkasäkeisiin.

Jälkiklassisella kaudella tyylissä tapahtui huomattava murros: Ciceron tavoitteleman hillityn tasapainoisuuden sijaan ihanteeksi nousivat nyt vaihtelu, kontrastit ja iskevyys. Proosan ja runouden välinen raja hälveni, niin että proosassa alettiin käyttää yhä enemmän runokielen tehokeinoja. Hyvä esimerkki ajan tyylistä on Senecan(n. 5 eaa.–65 jaa.) tuotanto. Hän kirjoitti dialogeja ja esseitä, joissa hän esitteli stoalaista filosofiaa tiiviillä, ja aforismeilla höystetyllä kielellä. Toisaalta hänen muuhun tuotantoonsa sisältyi myös runomittaisia tragedioita, joiden dialogeissa on hyödynnetty retoriikasta tuttuja tehokeinoja.

Myöhempi keisarikausi (120–500)
Antiikista siirrytään kohti keskiaikaa ja Antiikin kirjallisuuden luomisvaihe on suurelta osin ohi. Latinalainen kieli ja tyyli toki jatkoi kehittymistään. Myöhemmän keisarikauden alussa 100-luvulla vaikutti voimakas arkaisoiva suuntaus, jossa tyylillisiä esikuvia olivat esiklassisen kauden kirjailijat. Tämän ajan vaikuttava kirjailija oli mm. Aulus Gellius(n. 123–165), jonka teos // Noctes Atticae // (Attikan öitä) sisältää runsaasti tietoja ja vaikutteita varhaisemmasta kirjallisuudesta.

lähteet: http://fi.wikipedia.org/wiki/Latinankielinen_kirjallisuus#Esikirjallinen_kausi_.28240_eaa._asti.29 http://fi.wikipedia.org/wiki/Antiikin_kirjallisuus#Antiikin_Rooma' http://www.jyu.fi/taiku/aikajana/kirjallisuus/ki_an_roomankirjallisuudesta.htm